Víme, jak to bylo.
Odpověděl na váš dopis.
A tím začala vaše nečekaná korespondence a tak dále.
Pojďme se vrátit znovu k tomu, jak to celé s vámi
a Johnem F. Donovanem začalo.
Bylo mi právě jedenáct.
Děti ve škole se mi jako nováčkovi posmívaly.
– Ruperte! – Promiňte.
S mámou jsem už skoro nemluvil.
Přišel jsem o všechny sny.
Zůstal mi jen John.
Myslíš, že nám tohle projde?
Jo. A na Vánoce dostaneš poníka.
On ale měl všechno.
Fanoušky, slávu,
lásku.
Jsem nejšťastnější člověk na světě.
Tehdy se někteří lidi začnou ptát,
jestli to celé není lež.
Před pěti lety jsem napsal dopis Johnu F. Donovanovi.
Bylo bláhové myslet si, že odpoví, ale stalo se.
Je mi jen jedenáct,
ale až vyrostu, budu jako on. Budeme spolu hrát ve filmech.
Ruperte, tohle sis vymyslel.
Je to pravda!
Lžeš a lžeš už roky.
Nic jsem neřekl!
Napsal jsi nebo nenapsal jsi tomu klukovi?
Máte kamaráda na dopisování?
Píšete si s dítětem, Johne?
Dál.
Už nikdy mu nebudeš psát. Rozumíš?
Tak proč teď chcete ty dopisy vydat?
Je to už dvanáct let.
Hodně se toho změnilo.
Jde o nás.
Jde o to, co chceme, po čem toužíme.
Proč by se měl umělec otevírat?
Proč nám na tom záleží?
Připadá mi, že jsem všechno pokazil.
A jestli sem nepatřím…
Co když jsem někomu ukradl jeho místo?
Otázka zní,
jak bys mohl někomu ukrást místo, které patří jen tobě.
Mami? Můžu tu dneska přespat?
Můžeš tu zůstat třeba do konce života.
„Drahý Ruperte,
nedokážu si vybavit jiného tak jedinečného přítele.
Nikdo nebude rozumět tomuto přátelství.
Dokud to po něm nebudeš chtít.“
Překlad: L_O_U_S