- F5. - Minuls.
Kde je ta tvoje blbá lodička, Hiroshi?
C9.
Jak to, že pokaždý vyhraješ?
Prohlídnul sis ty školní brožury, který jsem ti nechala na posteli?
Ne.
Možná už bys neměl chodit na pohřby cizích lidí.
- Potkala jsem jednoho kluka. - Vážně?
- Známe se? - Zná tě tady vůbec někdo?
Je jinej než ostatní.
To může být pozitivum.
Upřímnou soustrast.
- Upřímnou soustrast. - Je to příliš formální.
- Já jsem Enoch. - Já jsem Annabel.
To je ona. Ta holka, o které jsem ti vyprávěl.
Půjdu si s ní promluvit.
- Kdo je Hiroshi? - Něco jako duch.
- Umí lítat? - Dřív to uměl.
Za války byl kamikaze.
- Proč se oblíká jako kluk? - Říká, že ti to sluší. - To není pravda.
Děkuju, Hiroshi.
Ohledně té nemocnice. Já tam nepracuju...
... jsem tam jako pacientka.
- Annie! Přišel jsem tvůj kluk! - Není to můj kluk. Hned přijdu.
- Kolik máš času? - Tři měsíce.
Za tři měsíce se toho dá hodně stihnout.
Já jsem duchem tohoto lesa. Pojď se mnou.
- Chceš si promluvit o Enochovi? - Pěkně se to komplikuje.
Udělali jsme vše, co bylo v našich silách.
Co tady děláte?! Jen sledujete, jak lidi umírají?!
Uzdravte ji!
No tak!
Myslíš si, že nic nemáš? Vždyť máš všechno.
Jsi jenom ubohej duch, kterej to všechno lehce vzdal.
Zbývá nám tak málo času, abychom si řekli, co pro sebe znamenáme.